Mattias Elftorp
© Copyrigth 2003 Mattias Elftorp.

Att bryta konsensusbaserad verklighetsuppfattning

För ungefär ett år sedan var jag inblandad i ett projekt som gick ut på att vi skulle göra en anarkistisk tidning. Det kom aldrig längre än till några inledande möten, av olika anledningar, men det spelar ingen roll nu. Vi hann i alla fall ha en del diskussioner om hur tidningen skulle utformas. En tanke jag hade med med tidningen var att den skulle vända sig till en bred publik samtidigt som den skulle utgå från ett anarkistiskt perspektiv. Det är annars lätt hänt, när man vill nå så många som möjligt, att man anpassar sig efter vad man tror vara minsta gemensamma nämnare. Resultatet brukar bli att budskapet blir utspätt och man når på detta sätt antagligen färre, även om man kanske får en större läsekrets. Det handlar om att nå ut, inte bara genom att sälja många exemplar utan framförallt genom att påverka dem som läser tidningen på en djupare nivå. Det handlar om att vara anarkistisk i form såväl som innehåll, istället för att bara säga att man är det. Sänker man sig till minsta gemensamma nämnare, vad man uppfattar som den verklighetsuppfattning som genom något slags outtalat konsensus delas av alla läsare (även om man inte själv anser sig dela den), så kan man inte bryta den diskurs man med ett anarkistiskt budskap vill ta sig ur. Budskapet blir utspätt och verkningslöst, åtminstone jämfört med ett mål som innebär att man sprider insikter som annars osynliggörs i denna konsensusbaserade verklighetsuppfattning. 

Min första kontakt med Judith Butler i skriftlig form fick jag genom Margareta Lindholm. Lindholm skriver i Tvärtanten nr 1, 1993 om Butlers bok Gender Trouble (1990). Hon säger att boken hamnar någonstans emellan de två områdena feminism och sexualitetsforskning. Att kalla det för sexualitetsforskning är egentligen missvisande, för det handlar mest om homosexualitetsforskning. Att det inte skrivs ut har väl att göra med att homosexualitet är det som avviker från den heterosexuella normen. I den allmänt rådande diskursen, den konsensusbaserade verklighetsuppfattningen om man så vill, är heterosexualitet inte en sexualitet, mannen har inget kön, vita har ingen hudfärg, endast arbetare har klass, osv. 

Lindholm säger vidare att Gender Trouble handlar mycket om att ifrågasätta könet. Tidigare forskning har mest ägnat sig åt genus, det socialt skapade könet, men Butler vill gå längre, ta sig igenom rådande diskurs och se att även det fysiska könet, eller åtminstone sättet att se på det (men sättet att se på det avgör hur vi kan tänka på det och därmed kan man säga att det inte är någon skillnad på hur det faktiskt fysiskt är och hur vi ser på det), är föränderligt. Frågeställningen ställer mycket upp och ner. Insikten att könet inte är givet och uppenbart gör att man måste tänka om på både det ena och det andra området, inte minst inom feminismen. Butler hävdar att synen på kön naturligtvis avgör hur vi kan se på genus. Det blir väldigt svårt att se en sexualitet där man inte kan följa en linje från kön till genus till begär. Denna heterosexuella matris som styr i stort sett all relevant diskurs begränsar vårt tänkande men är inte omöjlig att komma undan, eftersom den också är socialt skapad. Det är till exempelt viktigt att inse att man inte ska förstå "kön som orsak till handlingar utan som en följd av handlingar, vilka är diskursivt bestämda av den heterosexuella matrisen" (Lindholm, 1993:2). 

Trots vad de uppger sig ha för mål och analys verkar dock Lindholm och Butler utgå ifrån ett heterosexuellt normtänkande när de kritiserar till exempel heterosexualiteten som naturgiven. Lindholm skriver: "Förändringspotentialen ligger just i detta att det inte finns något [naturgivet] original. Detta könsbegrepp möjliggör kritik av inte bara könskategorierna som naturgivna, det möjliggör också kritik av heterosexualiteten som naturgiven". Min reaktion på detta var att det inte borde behöva vara så omständigt att kritisera heterosexualitetens naturliga originalitet. Bara det faktum att det finns homosexuella gör det ju uppenbart att heterosexualiteten går att kritisera som naturgiven norm. Jag fick en känsla av att de fastnade i sitt akademiska språk och därför missade saker som borde vara uppenbara. Butler är själv lesbisk, och jag gissar på att Lindholm också skulle kunna vara det. De har hursomhelst bägge två god inblick i homosexuellas verklighet. Det borde då vara en självklarhet för dem att heterosexualiteten inte är naturgiven. 

Att hävda (vilket jag då jag läste artikeln uppfattade att Lindholm gör) att man behöver ifrågasätta könsbegreppet för att kunna ställa heteronormen i tvivel är absurt om man tar hänsyn till att folk faktiskt redan har ifrågasatt normen utan att för den skull nödvändigtvis ifrågasätta själva könsdefinitionen. Självklart är det intressant att göra det, men då snarare i syfte att öppna nya dörrar än att bekräfta någonting man redan visste. Det blir ett slöseri med potential. Det blir att säga någonting som egentligen är uppenbart, men genom att använda sig av ett akademiskt språk som inte gör någonting enklare, som för att få det att verka mer nyskapande och viktigare. Det här var min reaktion när jag läste Lindholms artikel. Säkerligen missuppfattade jag både det ena och det andra (vilket skulle visa sig när jag senare läste Butler). Åtminstone tror jag att jag dömde Butler för hårt. Jag vet inte om Lindholms text var tänkt som en recension eller någonting annat, men jag saknade egna reflektioner från hennes sida. Kanske hade jag rätt i åtminstone en del. Hursomhelst satte det igång en del tankar hos mig, som jag nu kommer att redogöra för.

Mitt i allt akademiskt språk som mest känns som det krånglar till saker och ting, tar sig Lindholm tid och utrymme att på ett väldigt pedagogiskt och enkelt sätt förklara begreppet "komma ut". Är det för att hon skriver, eller tror sig skriva, för en inskränkt akademisk värld som inte har möjlighet att tänka utanför normerna i den dominerande heterosexuella diskursen? Leder inte en sådan inställning till att man upprätthåller normsystemet? 

Det hon gör är att hon skriver 'Detta är alternativet', vilket befäster utanförskapet, istället för att säga 'Detta är min verklighet, från vilken mina personliga normer utgår'. Att skriva utifrån en sådan utgångspunkt skulle i min mening bryta ner den existerande normen och i texten skapa en ny. Utgår man från sina egna erfarenheter och värderingar tar man sig ett steg ur normtänkandet och kan gå längre i sitt resonemang än om man håller sig tillbaka av hänsyn till vad man uppfattar som minsta gemensamma nämnare hos sina läsare. Man tvingar sin publik att utmana sitt eget tänkande om man drar läsarna med sig in i ens eget normsystem. Frågan är om det ens existerar någon minsta gemensamma nämnare egentligen. Jag tror att alla tänker på sitt individuella sätt och att det man uppfattar som en verklighetsuppfattning baserad på konsensus är en illusion som man inte egentligen tjänar någonting på att utgå från. Åtminstone när det gäller sådana här ämnen, där målet rimligtvis bör vara just att bryta ner och förändra denna illusion.

Jag ser paralleller till vad Michel Foucault skriver i sin Sexualitetens historia (1976). Där handlar det om hur diskursen kring sexualiteten i det kristna västerlandet växte sig mycket större just genom att man sade sig vilja gömma den. Ju mindre tillåtet det blev att tala om könet desto mer gjorde man det, även om man gjorde massor av omskrivningar för att förkläda vad man talade om. Man talade om att könet skulle döljas, vilket fick till följd att det lyftes fram mer än det någonsin gjorts tidigare.

Likheten med det jag har talat om ligger i att om man fortfarande utgår från den norm man vill bryta, så kan man tala om att ändra den hur mycket som helst, med det enda resultatet att man bidrar till att upprätthålla den. Likheten kanske inte är helt klar, men det handlar om hur språket fungerar och hur det förändras som en följd av hur man använder det. 

Att Lindholms presentation av Judith Butler gav mig en missvisande bild av Gender Trouble märkte jag när jag väl började läsa boken själv. Jag kan tänka mig att det underlättade att läsa den på originalspråket dessutom. Butlers språk på engelska blir inte tydligare av att översättas till akademisk svenska. Jag kommer att fortsätta diskussionen jag påbörjat och utgår då från kapitlet Monique Wittig: Bodily disintegration and fictive sex. Butler beskriver hur Monique Wittig utgår ifrån Simone de Beauvoir's hävdande att "one is not born a woman, but rather becomes one". 

Beauvoir talade naturligtvis om ett socialt skapat kvinnligt genus, men Wittig tar det ett steg längre och säger att om genus är helt skapat och därmed skiljt från könet så borde ett kvinnligt genus inte nödvändigtvis följa på ett kvinnligt kön. Vidare följer att valet då inte heller borde vara begränsat till två genus, utan flera. Dessutom säger hon att begreppet 'kön' är politiskt genusifierat för att passa in i en heterosexuell struktur, där en kvinna alltid måste ses som motparten till en man. Om hon inte skulle uppfylla detta syfte, tex genom att vara lesbisk, skulle hon inte längre vara en kvinna, eftersom begreppet då skulle förlora sin mening (Butler, 1990: 143-144).

Förenklat utgår Butler och Wittig från att samhället lika gärna kunde varit uppdelat i tjocka och smala människor istället för kvinnor och män. De individuella olikheterna inom grupperna är så stora att en så generell uppdelning borde vara otänkbar och ses som ologisk. Utöver maktaspekten, att den ena gruppen "tjänar" på det (inom citationstecken eftersom ingen av grupperna på individplan egentligen tjänar på en sådan situation), vad kan det finnas för motiv? Det förefaller mig som om människor har ett behov av att dela in saker i dikotomier. Man vill kunna välja antingen eller, och då bara mellan två alternativ, men jag förstår inte varför. Att det blir enklare känns inte tillräckligt trovärdigt som motiv. En förklaring är antagligen att det blir lättare att styra ett folk som är präglat till att tänka i dualismer. Det blir lättare att skapa ett vi och dem-tänkande. Man håller samman en grupp genom att definiera den mot en annan. Man skapar en egentligen falsk och lättmanipulerad känsla av gemenskap. Det grundläggs genom att en fundamental aspekt av samhället är den heterosexuella matrisen som bygger just på ett uppdelande i två grupper.

Wittig hävdar också att eftersom kvinnan som kön alltid definieras som det andra könet (egentligen det enda könet eftersom mannen ses som den universella normen) i relation till det manliga (icke)könet, kan en kvinna aldrig uttala sig som subjekt utan att upphöra att vara kvinna. När hon gör det blir hon en människa, en man, hon har inte längre ett kön (Butler, 1990: 147-150). Genom språket kan, och måste, kvinnor ta kontroll över subjektet i språket och upphöra att vara kvinnor.

"No woman can say "I" without being for herself a total subject -- that is, ungendered, universal, whole".

Kanske är det därför kvinnor som talar och tar plats blir extra hotande? För om de upphör att vara kvinnor försvinner det som män definierar sig mot. Men där kvinnor som upphör att vara kvinnor förvandlas till människor, förlorar män (som ju redan är människor i sin egenskap av universella subjekt) hela sin existens och identitet.

"In a self-consciously defiant imperialist strategy, Wittig argues that only by taking up the universal and absolute point of view, effectively lesbianizing the entire world, can the compulsory order of heterosexuality be destroyed. The j/e of The Lesbian Body is supposed to establish the lesbian, not as a split subject, but as the sovereign subject who can wage war linguistically against a 'world' that has constituted a semantic and syntactic assault against the lesbian. Her point is not to call attention to the rights of 'women' or 'lesbians' as individuals, but to counter the globalizing heterosexist episteme by a reverse discourse of equal reach and power. The point is not to assume the position of the speaking subject in order to be a recognized individual within a set of reciprocal linguistic; rather, the speaking subject becomes more than the individual, becomes an absolute perspective that imposes its categories on the entire linguistic field, known as 'the world'. Only a war strategy that rivals the proportions of compulsory heterosexuality, Wittig argues, will operate effectively to challenge the latter's epistemic hegemony."

Wittig formulerar, genom Butler, en strategi som liknar den tanke jag hade med den anarkistiska tidningen som aldrig blev av. Jag tror att man så långt som möjligt bör följa denna strategi (naturligtvis inte begränsad till att endast vara ett vapen för lesbiska) i sådana här sammanhang. Det är åtminstone en bra utgångspunkt i texter med ett politiskt syfte som står i strid med rådande diskurs.

Källor:

Lindholm, Margareta. (1993, Tvärtanten nr 1)
Butler, Judith. Gender Trouble (1999, Routledge)
Foucault, Michel. Sexualitetens historia (2002, Daidalos)